Tisková zpráva – Babka Ťapka v Sedlčanech.

Sedlčany – Městská knihovna Sedlčany. Městská knihovna Sedlčany pořádá autorské čtení cestopisu Anny Johany Nyklové Babka Ťapka na kraji světa aneb Nový Zéland očima české babičky. Autorka, původním povoláním prodavačka, si ve svých sedmdesáti dvou letech splnila dávný sen z mládí a vypravila se úplně sama na tři měsíce na Nový Zéland. O této cestě vydala po pěti letech knihu, ve které svým čtenářům nevšedním způsobem dává možnost prožít tuto dobrodružnou cestu spolu s ní. Její věk a životní zkušenosti jsou pramenem osobitého pohledu, kterým zkoumá život v zemi pro nás tak exotické.
	Toto autorské čtení se také jistě stane velikou inspirací pro nás pro všechny – na plnění snů nikdy není pozdě a máme se o to alespoň pokusit a nevzdávat se. Přístup k životu paní Nyklové je velmi inspirativní – nejenom že se vypravila na dalekou cestu, ale naučila se i práci s počítačem a internetem (komunikuje elektronicky, má vlastní stránky, skenuje fotografie apod.). Sama přiznává, že to pro ni nebylo vůbec snadné - vždyť ještě ve 2. třídě dělala úkoly u petrolejové lampy, protože bydlela s rodiči v domku bez elektřiny…
	Po ukončení čtení a prohlédnutí fotografií si budete moci s autorkou povyprávět a také si zakoupit její knihu za autorskou cenu 520,- Kč. Více informací naleznete na www.babkatapka.cz.
	Autorská čtení se v Sedlčanech uskuteční hned dvě. První 18. března v 10 hodin v Městské knihovně Sedlčany a druhé tentýž den od 14 hodin v domově pro seniory (Domov Sedlčany, poskytovatel sociálních služeb). Obě čtení jsou veřejná. 

Ukázka z knihy (delší ukázku a další podrobnosti včetně biografie najdete na www.babkatapka.cz):
„Rozhodla jsem se, že pojedu na Nový Zéland,“ prohlásila jsem jednoho večera ke své bridžové partnerce, když jsme právě měly při turnaji hrací přestávku.
„No, ty jsi se zbláznila! V tvým věku? Víš, co je to za cestu! A proč zrovna tam?“
„Včera jsem slyšela v televizi vypravovat paní Dášu Bláhovou, bývalou herečku z brněnského divadla „Husa na provázku“, která kdysi emigrovala do Austrálie a teď žije střídavě tady a tam, že se právě vrátila ze čtrnáctidenní dovolené na Novém Zélandu.“
„No a to ty tam musíš honem jet taky?“ ptala se Marcela.
„Počkej, až ti to všechno řeknu, nech mě domluvit!“ Mohla jsem se tedy konečně nadechnout a pokračovat.
„Mimo jiné vypravovala taky o tom, jak se tam potkala se skupinou sedmdesátiletých babiček z Austrálie, které jezdily od města k městu, a že je moc obdivovala. Tak jsem si řekla, že když tam takhle můžou jezdit babičky z Austrálie, tak co bych tam nemohla jet taky já?“
„Prosím tě, neblázni! Ty si totiž vůbec neumíš představit tu hroznou cestu. To je přes dvacet hodin v letadle. Já jsem byla několikrát služebně v Číně a že jsem byla mladá, ale ta cesta byla vždycky strašná!“ Marcela se na mě docela vážně podívala a určitě to se mnou myslela dobře. „Pořád si stěžuješ, jak tě bolí záda, při bridži sedíš na balónku a teď se chceš vydat na takovou cestu? Neblázni!“ Trochu se odmlčela, aby hledala další důvody, kterými by mě od cesty odradila.
„Vždyť přece nemusím letět všechno v jednom kuse! Prostě si někde dám pauzu, to snad jde?“ začala jsem přemýšlet prakticky. „Mám dost času, tak je jedno, jestli poletím dva dny nebo tři!“
„Leda tak, to by šlo, že bys přerušila let v Singapuru,“ souhlasila se mnou.
„To není špatnej nápad.“
„No, konečně.“
„Ale stejně! Nedávno jsi ještě přemýšlela, že si koupíš na starý kolena auto a budeš s pejskem objíždět republiku a teď zas tohle? Ty jsi stejně blázen!“ uzavřela Marcela svoje moudra.
„S tím autem, to byl takový můj sen. Říkala jsem ti přece, že jsem do dvaceti let jezdila denně autem ráno pro zboží do našeho obchodu.“
„No jo, to ale byl úplně jinej provoz na silnicích než je dneska, vždyť to taky bylo před padesáti lety“ skočila mi Marcela do řeči.
„Jasně, to všechno chápu, kvůli tomu jsem ale od auta neupustila. Když jsem totiž jela nedávno s našimi do jižních Čech, tak jsem z něho vystupovala jako stará bába, jak mě všechno bolelo. Takže jsem usoudila, že vozit si zadek v autě už pro mě není.“
„Konečně jsi dostala rozum! Jenže jeden bláznivej nápad tě pustí a hned máš druhej! Kam na to chodíš?“ rejpala Marcela stále dokola.
„Přece si pamatuješ, jak jsem ještě nedávno silně pajdala. Přes dva roky to trvalo a náš doktor, ke kterýmu chodí celá naše rodina už přes třicet roků, když jsem za ním přišla, že mě bolí levá kyčel a koleno, pořád jen tvrdil, že musím shodit nějaký to kilo, a dával mi čím dál silnější prášky proti bolestem, protože normální analgetika mi už nezabírala.“
„To si pamatuju, jak jsi říkala, že tě bolí každej krok,“ potvrdila Marcela.
„No, a když jsem se vrátila loni po létě do Prahy, tak jsem ti najednou zjistila, že když si oblíkám ráno kalhotky, že se neudržím na levý noze, jak mě bolela. Hned jsem za ním letěla, a když jsem mu to vylíčila, tak ti vyskočil ze židle, jako když do něj střelí, a povídá: „Ukažte mi stehna“. Tak jsem si vyhrnula sukni a on zase, že nic nevidí. Pak si na ně sáhnul a vychrlil na mě úplnou hrůzu. Že mám na tý levý noze výrazný úbytek svalový hmoty a že mi hrozí ochrnutí nebo operace páteře. A ještě dodal: „já to vidím na tu operaci, ale nejdřív musíte urychleně na neurologii! A ještě dneska. Urychleně!“
Sedl si, napsal doporučení a ještě dodal: „Paní doktorka je trochu blázen, ale jinak je dobrá.“
„Tak nebyl to blbec! Nejdřív mě nechal dojít až do těchhle konců, pak mi úplně neomaleně sdělí, že buďto ochrnu nebo budu muset jít na operaci páteře a nakonec ještě pomlouvá svoji kolegyni. Ale von už je dost starej a myslím, že už dlouho přesluhuje.“
„No, ale proč mi to říkáš? Jak to souvisí s tím bláznivým nápadem jet na Nový Zéland?“
„To ti hned vysvětlím,“ pokračovala jsem. „Nejdřív mě paní doktorka Ciupová, to je ta neuroložka, poslala na nějaký speciální vyšetření, kde do mě pouštěli elektrickej proud, což bylo docela bolestivý. Pak mi navrhovala tu operaci, jenže moje sestřenice lékařka, ale v jiném oboru, mi důrazně kladla na srdce, že si žádnou operaci páteře nemám nechat dělat, že se to dá rozcvičit. Tak jsem to odmítla a ta, podle našeho doktora bláznivá, mi řekla, že teda udělá všechno proto, abych na tu operaci nemusela. Napsala mi lístek pro rehabilitační sestru paní Zahradníkovou a dnes, po půl roce rehabilitace a mýho každodenního vytrvalýho cvičení, mě kyčel ani koleno už nebolí. Nebolí mě při chůzi už vůbec nic a naopak si to kráčím jako nějaká třicítka. Tak jsem si řekla, když jsem teď na tom tak dobře, že pojedu na Nový Zéland, když si nemůžu koupit to autíčko. A to je celej ten můj myšlenkovej pochod s mojí cestou. Pojď, už nás volají, jdeme hrát!“

Tiskovou zprávu dne 10. 2. 2009 zpracovala: Blanka Tauberová 
(tauberova@knihovna-se.cz), vedoucí Městské knihovny Sedlčany

Městská knihovna Sedlčany
www.knihovna-se.cz 
Kpt. Jaroše 482
264 80 Sedlčany
tel.: 318 821 186

Provozní doba knihovny:
Pondělí: 9 – 18, Úterý: 9 – 15, Středa: 9 – 18, Pátek: 9 – 18, Sobota 9 - 12