PROČ MILUJI KNIHOVNICE
všem knihovnicím z celého srdce věnuje Petra Braunová

Mám ráda lidi, ale ne všechny... Koho ale miluji prakticky bez rozdílu jsou - knihovnice. Jsem docela přesvědčená o tom, že se jedná o zvláštní samostatnou odrůdu čarodějnic. Nebo lépe - čarodějek. Nemluvím do větru. Za svou desetiletou éru spisovatelky jsem navštívila desítky knihoven a poznala desítky knihovnic. Je úplně jedno, jsou-li čarodějky zaměstnané v knihovnách ve velkých městech či vískách, v knihovnách městských či školních, všechny bez rozdílu mají zvláštní schopnosti, které velmi nenápadně, zato však soustředěně a trpělivě využívají při zpracovávání jejich obětí - čtenářů.

Knihovnice jsou na první pohled ženy docela stejné jako ostatní - maskují se zcela normálním leckdy obyčejným slušným lidským oblečením, účesy a často dodržují pravidla lidského chování - dbají na čistotu, nemají problémy se stolováním, návštěvou toalet, supermarketů či cestou dopravními prostředky. Knihovnice se dokonce velmi často zařadí do lidského společenství kompletně - vdávají se a rodí potomky k nerozeznání od těch lidských, kteří jim pak velmi často při čarování slouží.

Čarodějky knihovnice se sdružují - aby měly dohled nad co nejširším počtem čtenářů, vytvářejí spletité pavučiny, která pro matení veřejnosti nazývají velmi rozkošně - KLUBKA. Čarodějnice jsou velmi chytré. Čarodějnické slety, ve kterých si předávají své zkušenosti s očarovanými oběťmi nazývají téměř lidsky - Předávání státní ceny Knihovna roku.

Vystopovala jsem však momenty, kdy se knihovnice-čarodějky jednoznačně prozradí. A to, když do knihovny vstoupí - - - dítě. To se potom tyhle čarodějky neudrží - rozzáří se a dítě vůbec nechápe, že už je lapeno. Podlehne jejich medovým úsměvům, jejich nenápadným gestům, za kterými vůbec nepozná jednoznačné "čáry máry pod kočáry". 

Takové očarované dítě pak musí do knihovny znovu, i když prší, sněží anebo fouká vítr, takové dítě nejen čte, ale účastní se všech možných čarodějných seancí, za všechny pak můžu jmenovat "Noc s Andersenem", pod poetickým názvem skrývající se celonoční magické kejkle, kdy jsou čarodějky knihovnice na vrcholu blaha - podařilo se jim očarovat i rodiče těch nebohých ratolestí a získat je od nich pro sebe na celou celičkou noc....

Vím, o čem mluvím - několika takových pekelných nocí jsem se zúčastnila... Kdo jiný než čarodějnice by mě přiměly, abych o půlnoci prolézala mezi příčkami u žebříku? Na trávě, v parku před knihovnou, obklopená houfem očarovaných dětí všeho věku včetně těch svých, skandujících do ticha hluboké náchodské noci - hej, hej, hej??? Anebo onehdy v Brtnici, kdy jsem podlehla vlivu knihovnic tak dokonale, že jsem šla ve větrné noci tmavou stezkou na pustý brtnický hrad a obklopená vystrašenými dětmi zpívala "Juliána krásná panna prala prádlo u Jordána..."? A kdeže to bylo, jak jsem v noci běhala po školním schodišti od sklepa po půdu?

Miluji čáry a kouzla, miluji knihy, miluji děti a miluji knihovnice. Všechny - české, moravské i slezské. Miluji i knihovníky, ale těch je bohužel jako šafránu... nakonec je to pochopitelné, který muž má pochopení pro takovéhle iracionální šílenství? 

Knihovnicí či knihovníkem se nemůže stát každý. Je to povolání pro vyvolené - pro ty, kteří pochopili, že je pro ně práce s knihou a čtenářem posláním...